A státustörvény: magyar nemzetstratégiai alapvetés és nemzetpolitikai lakmuszpapír
a HUNSOR online cikke
írta Borbély Zsolt Attila
a HUNSOR Erdélyi tudósítója

Kántor Zoltán tanulmánya

Kántor Zoltán vitaindítója igen alapos, tárgyszerû munka. Ez bizonyos fokig megnehezíti a hozzászóló feladatát, amennyiben a reflexiót feltétlenül vitaként fogjuk fel. A tanulmány önmagában megáll, kiegészítésre nem szorul. Marad tehát a reflexiók másik mûfaja, amikor a  reagálás a felvetett téma egy adott vonatkozását emeli ki s azt elemzi. Számomra a státustörvény elsõsorban és mindenekelõtt a magyar nemzetpolitika szemszögébõl jelentõs. Ebbe beletartozik a jogszabálynak a határok feletti összmagyar integráció kontextusában való értelmezése valamint a nemzetpolitikai lakmuszpapír funkciójának érzékeltetése.

A Trianon utáni anyaországi politika

Kis leegyszerûsítéssel leszögezhetjük, hogy a Trianon óta hatalomra került kormányokat nemzetstratégiai s ezen belül külpolitikai szempontból két egymással szögesen ellenkezõ politikai filozófia irányította. Az egyik a magyarság trianoni szétdaraboltságát olyan megváltoztathatatlan adottságnak tekintette, mely semmiféle felelõsséget nem ró az anyaországi politikára. E politikai filozófia hívei a proletárinternacionalizmus ideológiája mentén nemcsak, hogy semmi érdemlegeset nem tettek a határon kívül rekedt magyarság érdekében, de még szétszaggattatás módját, sõt a határon túli magyarság puszta létének tényét is kitörölni igyekeztek az anyaországban idõközben felnõtt generációk tudatából.
A másik politikai filozófia a nemzetet a közös történelem, nyelv és kultúra valamint a közös politikai akarat által jellemzett közösségként értelmezi és ehhez igazítja politikai célkitûzéseit illetve stratégiai elképzeléseit. A Horthy-korszak anyaországi politikai elitje egyrészt hathatós támogatást nyújtott a határon túli magyarságnak, aminek evidens célja az volt, hogy megtartsa és átmentse e közösségeket a majdani közös magyar államba, melyet határrevízió útján remélt megteremteni. E politika akkor helyes, célszerû és hatékony is volt. A második világégés azonban olyan erõket mozgósított, melyek vis maiorként jelentek meg a magyarság számára. Magyarország ismét két, vele szemben többé-kevésbé ellenséges nagyhatalom, ezúttal a náci Németország s a kommunista Szovjetunió közé szorult. A Kállay Miklós nevével fémjelzett taktikázás, a végletes elkötelezõdés elkerülésének politikája nem járt sikerrel, a végeredmény ismert, a párizsi békeszerzõdés minimális (s a magyarság számára kedvezõtlen) különbséggel visszaállította a trianoni határokat. 
A határon túli magyarság problémáinak a képviseletét a rendszerváltás hajnalán az MSZMP nemzeti szárnya s a demokratikus ellenzék egyaránt természetesnek és fontosnak tartotta. Ezzel együtt az a politikus, akinek nevéhez az új, a nemzeti realitásokat figyelembe vevõ politika köthetõ, Antall József volt, aki egyetlen mondattal egy új politikai paradigmát, egy új politikaszemléletet teremtett. Antall Józsefet sokan támadták akkor emlékezetes kijelentése miatt, mely szerint lélekben tizenötmillió magyar miniszterelnöke kíván lenni, pedig az elsõ szabadon választott miniszterelnök nem tett mást, mint elõre jelezte, hogy eleget kíván tenni alkotmányos kötelezettségének. Akkora ugyanis már az alaptörvény szintjén rögzítették az anyaország felelõsségét a határon túli magyarság iránt. S ki lenne e felelõsség legfõbb hordozója egy kancellár-demokráciában, ha nem az ország miniszterelnöke? Az új politikai paradigma olyan erõsnek bizonyult a magyar média proletár internacionalizmust kozmopolita liberalizmusra cserélõ main stream-jének össztüze dacára, hogy még a Horn-Kuncze kormány sem merte átírni vagy nyíltan szembehelyezkedni vele. 
Hiába jelentette ki Horn Gyula, hogy õ csak tíz és félmillió magyar állampolgár miniszterelnöke akar lenni, hiába ígérte Békesi László, hogy felszámolják a Duna tévét, mert „soviniszta propagandára nincs szükség”, nem lehetett visszatérni a kádári szemellenzõs politikához, a határon túli magyarság intézményes támogatása folytatódott, igaz, kedvezõtlen politikai mellékzöngékkel. (A Horn-Kuncze kormány sikerrel építette ki az autonómiaprogram de facto feladására kész klientúráját a határokon túl. Ennek célja az volt, hogy a kormány “sikereket” mutathasson fel külpolitikai síkon, hogy azt a látszatot lehessen teremteni, hogy az Antall kormány s a trianoni utódállamok közötti hideg viszonyért nem ezutóbbiak nyíltan magyarellenes politikája a felelõs, hanem Antall “úri arroganciája”, “burkolt irredentizmusa”, az “újjáéledt keresztény-nemzeti kurzus”, a visszatért “Horthy rendszer”, stb.. Egy programjához váltig ragaszkodó határon túli magyar érdekképviselet belezavarhatott Horn és Iliescu valamint Horn és Meciar elvtársi egymásra találásába. Horn tulajdonképpen elsiette az alapszerzõdések megkötését: ha vár még vele egy kicsit, akkor a megpuhított kisebbségi szervezetek támogatását is megkaphatta volna. E szervezetek politikája ugyanis a továbbiakban sokkal nagyobb fokú önfeladás irányában tolódott el, mint ami a sokat emlegetett alapszerzõdések szintjén kodifikációt nyert.) De mellékzöngék ide vagy oda, a Horn kormány volt az, mely a korábban csak fél-informális szinten mûködõ Keleteurópai Népcsoport Fórum utódaként összehívta a „magyar-magyar csúcsnak” nevezett összmagyar értekezletet 1996 nyarán. A találkozó záródokumentuma több fontos nemzetpolitikai elvet megfogalmazott s rögzítette azt is, hogy a találkozónak folytatása lesz. Hogy mégsem így történt, s a második, pápai csúcs után több összmagyar értekezletre nem került már sor, az a Horn-Kuncze kormány és az RMDSZ közös felelõssége. (A többi szervezet vagy kifejezetten javasolta vagy legalábbis nem ellenezte volna az újabb találkozó megrendezését.) A Horn kormány megrettent a poszt-trianoni államok agresszív reakciójától, az RMDSZ fõárama pedig egy olyan politikai útra tért 1996-ban, mely nehezen volt összeegyeztethetõ az összmagyar integráció eszmeiségével és gyakorlatával. 
A folytatáshoz határozott és egyértelmû kormányzati akaratra volt szükség. Az Orbán kormány ugyanakkor nemcsak folytatta a magyar-magyar csúcs eszmei hagyományát, hanem minõségileg más szintre emelte azt a fórum intézményesítésével. Ezzel a határon túli magyarság számára az erkölcsi-politikai valamint az anyagi támogatáson túl jövõképet is biztosítani tudott. Látnunk kell ugyanis, hogy a határon túli magyarság támogatásának vektort és értelmet adni csakis egy közös magyar jövõ víziójával lehet. Ezt tette a Horthy rendszer a belátható idõn belül megvalósuló revízió hirdetésével s tulajdonképpen ezt teszi az Orbán kormány is a határok fölötti magyar újraegységesülés programjának megfogalmazásával.

„Kulturális nemzet” versus „ politikai nemzet”

Szerencsés nemzetek esetében a „nemzetpolitika” egyben „állampolitika” is, vagyis az adott államban élõ s túlnyomó többséget képezõ nemzeti közösség politikai elitje, mely az adott állam nemzeti jellegét biztosítja és védelmezi, nem is engedi szétválasztani a nemzet érdekét az államérdektõl, az illetõ nemzeti közösség érdekét az adott állam polgárainak érdekétõl. A nemzetépítés politológiai kategóriája (nation building), melyre Kántor Zoltán is ismételten hivatkozik, ezen esetekben a hazaszeretet s a társadalmi szolidaritás erõsítését, a nemzeti kultúra védelmét jelenti elsõsorban.
Magyarországon a nemzetpolitika mindezt felöleli ugyan, de nem ezek a legélesebb kérdések, hanem az anyaország határain kívülre kényszerített nemzeti közösségek sorsához való viszonyulás. Ebbõl a szempontból jól elkülöníthetõ két megközelítés, mely az írásom elején megfogalmazott nemzetstratégiai és külpolitikai felfogásokkal szoros összefüggésben artikulálódik. Annyi különbséggel, hogy a proletár internacionalizmus hívei annak idején nem tartották fontosnak, hogy nemzetfilozófiai megalapozást adjanak nézeteiknek és politikájuknak. Ellentétben eszmei utódaikkal, a “politikai nemzet” fogalmát sulykoló szabaddemokrata ideológusokkal, akikkel szemben felsorakozó jobboldali erõk ugyanúgy az egységes magyar történelmi sorsközösségbõl és politikai akaratból indulnak ki, mint a két világháború között szinte az egész magyar politikai elit. 
A politikai nemzetre való hivatkozás tulajdonképpen nyelvpolitikai, érvelést kerülõ manipuláció, kísérlet egy fontos fogalomnak a magyarság érdekével ellentétes tartalommal való feltöltésére. Mikor Bauer Tamás, Kende Péter vagy Tamás Gáspár Miklós kirekeszti a “magyar politikai nemzetbõl” erdélyi felvidéki vagy délvidéki magyarságot s e közösségeket a román, szlovák illetve szerb “politikai nemzetbe” sorolja be, akkor nemcsak az egyetemes magyar érdek ellen vét, hanem intellektuális szempontból megkérdõjelezhetõen jár el. A politikai nemzet fogalmát ugyanis automatikusan azonosítani bármely állam esetében az adott állam polgárainak közösségével értelmetlen és valóságidegen módszer. Gondoljunk bele: egy nagyhatalmi döntéssel, a határok tetszõleges, etnikai szempontokat mellõzõ módosításával automatikusan módosulnak a “politikai nemzetek”? A „politikai nemzetek” sem nélkülözhetik a szemantikai és axiológiai homogenitásnak egy adott fokát, a közös céloknak valamilyen fokú egységességét s a közös állam iránti lojalitás minimumát. Nincs semmi meglepõ abban, hogy az elszakított és kultúrájában több mint nyolcvan éve módszeresen pusztított magyar nemzetrészek jövõképe, lojalitása gyökeresen eltér az õket elnyomó idegen állam többségi nemzeteinek jövõképétõl és lojalitásától. 
Nagy elégtételül szolgált számomra, hogy Kántor Zoltán már a Provincia címû kétnyelvû (magyar-román) havilap státustörvényrõl folytatott vitájában is leszögezte: “Azáltal, hogy a romániai magyarok, közvetlenül vagy szervezeteiken keresztül részt vesznek a romániai politikai életben, azáltal, hogy Romániában, Szlovákiában és Jugoszláviában a kisebbségi pártok kormányzati szerepet töltöttek/töltenek be, azáltal, hogy a kisebbségiek az illetõ ország állampolgárai, és ezek által az illetõ politikai közösséghez tartoznak, még nem jelenti, hogy az illetõ állam politikai nemzetéhez is (!) tartoznának. A politikai értelemben vett nemzet és a kulturális értelemben vett nemzet elsõsorban a különbözõ nemzetek kialakulására vonatkozik, illetve az állam valamely nemzeti elven való szervezõdését kifejezõ különbözõ politikákra. Semmiképpen sem tényt kifejezõ állítások. Ez a gyakorlatban úgy jelenik meg, most Románia példáját tekintve, hogy a román állam az országban élõ kisebbségekkel szemben a politikai nemzet elvére támaszkodó politikát folytat, Románia határain kívül - elsõsorban Moldova Köztársaságban - élõ románokkal szemben pedig a nemzet kulturális elvére támaszkodó politikát”) Mindehhez csak azt látom fontosnak hozzátenni, hogy politikai nemzetrõl, mint tényrõl csak azon vegyes etnikumú országok esetében lehet a valóságot leíró módon beszélni, melyek megteremtették már közösségi hitük alapját, “nemzeti” szolidaritásukat. Példa erre Svájc illetve az Egyesült Államok, bár ezutóbbi olyan zárt etnikai csoportokat is integrál, melyeknek “amerikaisága” aligha képezi identitásuk alapját. 
A nemzet egyszerre rendelkezik kulturális történelmi meghatározottsággal és politikai akarattal, aki ezek közül az egyiket egy definíció szintjéig abszolutizálja, általában nem a deskripciót, a tények leírását célozza, hanem a gyakorlat elméleten keresztüli befolyásolását. Összefoglalva: magyar részrõl a „politikai nemzet” fogalmának használata elméletileg értelmetlen, gyakorlatilag tudati öncsonkítást jelent, román részrõl a „wishful thinking” címszó alá tartozó ráolvasás-szerû technikát vagy megvalósításra váró célprogramot.

Elvi megoldáslehetõségek

A magyarság határokon átívelõ magyar integrációjának gondolata ismereteim szerint elõször a Magyarok Világszövetségének égisze alatt több civilszervezet (Interconfessio Társaság, Svájci Magyar Irodalmi és Képzõmûvészeti Kör, Vörösmarty Társaság valamint a Vajdasági Magyar Mûvelõdési Szövetség) által kezdeményezett 1995-1996-os konferenciasorozat keretén belül nyert megfogalmazást. Akkor a végkövetkeztetés, melyben az erdélyi, felvidéki, vajdasági, anyaországi valamint a nyugati résztvevõk (köztük olyan személyiségek, mint Bencsik András, Borbély Imre, B Szabó Péter, Duray Miklós, Hódi Sándor, Patrubány Miklós és Szõcs Géza) egyetérteni látszottak abban, hogy az elszakított nemzetrészek létre kellene hozzák a maguk, általános és egyenlõ választójogon illetõleg közvetlen és titkos szavazáson megválasztott “belsõ” parlamentjüket, majd e parlamentek delegálhatnák képviselõiket egy majdan megalakuló magyar felsõházba. Ez lett volna a Kárpát medencei magyarságot összefogó egységes magyar nemzetállam jelenleg megvalósíthatatlannak tûnõ “alma-modellje” helyett a realitásokat figyelembe vevõ szõlõ-modell, melyben a külön-külön nagyfokú önállósággal rendelkezõ magyar nemzetrészek szõlõszemeit egybekapcsolja az összetartozás és közös sorsalakítás akaratának illetve intézményrendszerének kocsánya.
E koncepciót egészítette ki 1998-ban a Magyar Világszövetsége az úgynevezett kettõs állampolgárság gondolatával, mely jogi alapot és keretet biztosított volna eme elképzelésnek.  A kettõs állampolgárság tulajdonképpen azt jelentette volna, hogy a magyar állam alanyi jogon biztosítja a magyar állampolgárságot minden azt kérvényezõ magyarnak. E megoldás ellen sokan a nemzeti oldalról is kifogást emeltek azon az alapon, hogy beláthatatlan következményei lennének annak, ha a Kisantant államai választás elé állítanák az országukon belül élõ kettõs állampolgársággal rendelkezõ magyarokat. A kodifikáció tekintetében kétharmados parlamenti többséget igénylõ gondolat egyébként belpolitikai akadályokba is ütközött volna: a baloldal aligha szavazott volna meg egy olyan jogszabályt, melynek eredményeképpen masszív jobboldali beállítottságú tömegek magyar állampolgársághoz juthattak volna. A Világszövetség égisze alatt megjelenõ Magyar Kisebbség nemzetpolitikai szemle a kettõs állampolgárság témakörének egy külön lapszámot szentelt. E vita gyümölcseként is felfogható a külhoni állampolgárság koncepciója, mely egyrészt kikapcsolja a szavazati jogot, másrészt nem adja meg az anyaországa való automatikus betelepedés jogát az azt élvezõ egyénnek s mindezeken túl “részleges állampolgárságként” nem is esik az esetleges kettõs állampolgárságot tiltó rendelkezések hatálya alá. A Magyarok Világkongresszusa valamint a Magyarok Világszövetségének 2000. májusi küldöttgyûlése (ellenszavazat nélkül) hitet tett a külhoni állampolgárság mellett. A döntésnek megfelelõen az MVSZ 2000. augusztus 20-án átadta a magyar fõméltóságoknak a külhoni állampolgárság jogintézményét a paragrafusok szintjére lebontó törvényjavaslati ajánlatot.
A külhoni állampolgárság igényét felvállalta az RMDSZ is 2000 õszén, de a FIDESZ-kormányzat nem foglalkozott vele érdemben, annak ellenére, hogy korábban ismételten leszögezték: amennyiben az RMDSZ hivatalosan felvállalja a kettõs állampolgárság célkitûzését, akkor megvizsgálják a kérdést. Nehéz eldönteni, hogy az MVSZ kormányberkekben való kegyvesztettségének volt-e a tulajdonképpeni oka, hogy a kormány által a már készülõ státustörvény konkurrenciájaként értelmezett javaslatot nyújtott be a szervezet, vagy fordítva, a Csoóri Sándor - Fekete Gyula - Szakály Sándor - Duray Miklós vonalnak a demokratikusan megválasztott MVSZ vezetés ellen fordulása pecsételte meg a külhoni állampolgárság MVSZ-hez fûzõdõ koncepciójának a sorsát. A FIDESZ késõbb explicit megfogalmazta, hogy a státustörvényt nem tekinti a kettõs (külhoni) állampolgárság felé tett elsõ lépésnek, hanem éppenséggel e megoldás helyett nyer e jogszabály elfogadást.
S ezzel tulajdonképpeni témánkhoz érkeztünk. A nemzeti kormány által életre hívott Magyar Állandó Értekezlet (MÁÉRT) s a tavaly elfogadott státustörvény, a határon átívelõ magyar reintegráció víziójának intézményi és jogi kivetülései, a magyar nemzeti integráció alapintézményei. A MÁÉRT, mely a Kárpát medencei magyarság formális legitimációval bíró szervezeteit fogja össze, elõképe lehetne egy össznemzeti parlamentnek. Minden esetre már ma „elõkép” formájában is, mind szimbolikus, mind konkrét jelentõsége hatalmas a magyar nemzet egységének megjelenítésében. Mindkét dimenzióban meghatározó az a puszta tény, hogy a kormány a státustörvény koncepcióját, majd a törvény szövegét is egyeztette a MÁÉRT-en belül. A státustörvény tehát az elsõ jogi dokumentum, melyet ugyan a magyar parlament fogadott el, de mely össznemzeti, intézményesen artikulált konszenzuson alapszik.

A státustörvény, mint nemzetpolitikai indikátor

A magyar politikában a státustörvény indikátorként mûködött s mûködik mindmáig, mely híven megmutatja, hogy egy adott politikai erõ miként viszonyul a nemzeti sorskérdésekhez. A nemzeti beállítottságú teljes jobboldal s a határon túli magyarság értelemszerûen támogatta s támogatja a törvényt s annak alkalmazását.  Az MSZP valódi arcát az Orbán-Nastase egyezség ellen indított offenzíva mutatta meg, amirõl a késõbbiekben részletesebben is szólok. A jogszabályt elfogadását, sõt annak ötletét is a kezdet kezdetétõl fogva egyetlen párt ellenezte: az SZDSZ.
Érdemes felidézni az SZDSZ képviselõjének, Eörsi Mátyásnak 1999-es nyilatkozatát, melyet a MÁÉRT azon ülése után tett, melyen a státustörvény gondolata elõször nyert megfogalmazást egy hivatalos dokumentumban. Eörsi azt mondotta a televízió nyilvánossága elõtt, hogy “az SZDSZ nem akarja, hogy érdemes legyen magyarnak lenni.” Eörsi “élõben” megnyomta ugyan az “érdemes” szót, de a leírt változat akaratán kívül sokkal õszintébbre sikeredett. Igen, pont errõl van szó: az SZDSZ nem akarja, hogy érdemes legyen magyarnak lenni, ezt szolgálja a magyar nemzeti öntudat szisztematikus aláásása, a magyar történelmi önkép tudatos és tervszerû roncsolása, a nemzeti szolidaritásérzés szétoldása, Magyarország s a magyar nemzet külföldi diszkreditálása s a határon túli magyarság irányában folytatott politika: a kollektív jogok elleni elvi támadás, az autonómiát követelõk burkolt irredentizmussal, „alkotmányos államaink elleni támadással” való megvádolása, az alapszerzõdés-politika s végül de nem utolsósorban a státustörvény ellen koncepcionális támadás.
E támadás két síkon indult meg, vezéregyénisége pedig mindkét fronton Bauer Tamás volt. A Népszabadság hasábjain egy évvel ezelõtt Bauer Tamás azzal vádolta meg a státustörvény megfogalmazóit, hogy a határon túli magyarság hazátlanságát tartósítják. Bauer szerint ez azért is kedvezõtlen tendencia, mivel e közösségek a román, szlovák és szerb politikai nemzeteknek részei és esély van arra, hogy belátható idõn belül Romániát, Szlovákiát illetve Szerbiát érezzék hazájuknak. Bauer ugyanúgy - tévesen - értelmezi az RMDSZ utóbbi években folytatott politikáját, mint Gabriel Andreescu, aki „alkotmányos patriotizmust” vélt felfedezni az RMDSZ kooperatív politikájában s a „román politikai nemzet” Molnár Gusztáv találóan mutat rá, hogy „Gabriel Andreescunak a státustörvényt élesen elítélõ, Magyarországot nacionalizmussal és a környezõ országok politikai stabilitásának veszélyeztetésével vádoló álláspontja az erdélyi helyzet teljes félreértésén alapul. Nyilván megtévesztette õt az erdélyi magyarság fegyelmezett jogkövetõ magatartása és az RMDSZ egy bizonyos határig hatékony politikai taktikája.” Molnár viszont amellett, hogy felismeri Andreescu meglátásainak valóságidegen voltát, érthetetlen módon tagadja, hogy a státustörvény a s általában a magyar kormány az erdélyi magyarok „önazonossági lojalitását politikai lojalitássá tudná változatni”. Holott az erdélyi magyarságnak az anyaország iránt táplált, részben politikai jellegû lojalitása (amennyiben a lojalitást belsõ indíttatásnak fogjuk fel s nem a külsõ kényszernek való engedelmeskedésként) ténykérdés, azt a státustörvény nem indukálja vagy konvertálja az „önazonossági lojalitásból”, hanem bizonyos értelemben külsõvé teszi, intézményesíti, jogi alapra helyezi.
Bauer (és Andreescu) realitásidegen meglátásával nem látom értelmét részletekbe menõen foglalkozni (ezt részben megtettem a „„Kulturális nemzet” és „politikai nemzet”” címszó alatt), de magam és sorstársaim könnyed besorolását a román politikai nemzet kereteibe ezúttal sem hagyhatom szó nélkül. Az egységes és homogén “politikai nemzet” megteremtése lehet ma Románia vonatkozásában mind az SZDSZ, mind a román etnosovén erõk (vagy csak egyszerûen az egységes nemzetállami sémákba tudatilag belemerevedettek) számára célprogram, lehet ez egy negatív utópia, de, mint már leszögeztem, aligha nevezhetõ jelenvaló realitásnak. Annak ugyanis elengedhetetlen része lenne a Romániában élõ magyarság kettõs (vagy akár kizárólag román) identitása. Errõl szerencsére egyelõre szó sincs, ezt eddig valamennyi szociológiai felmérés igazolta. Érdekes, hogy pont Bauer Tamás, akinek pártja annyira érzékeny a “kirekesztõ” nemzetmeghatározásokra, akarja egy sajátlagos csúsztatással kirekeszteni a határon túli magyarságot a magyar (politikai) nemzetbõl. (Ebben a vonatkozásban azt is el kell ismerni, hogy a Tamás Gáspár Miklós-i “republikánus nemzetfelfogásnak” fõ hivatkozási alapjává lett, Deák Ferenc által megfogalmazott magyar politikai nemzetfogalom is csak azon más nyelvû kisebbségi csoportokat illetõen volt adekvát, melyek magyar öntudattal (is) rendelkeztek. Az önmagukat saját politikai akarattal rendelkezõ, külön közösségként tételezõ, sõt, akár elszakadni vágyó népcsoportok vonatkozásában téves volt.) Az európai nemzetek általában s magyar nemzet különösképpen nyelvileg, kulturálisan meghatározott, saját politikai akarattal is rendelkezõ nemzeti közösség. Kísérletet tenni tehát e közösség akár politikai, akár kulturális sajátosságainak kizárólagossá tételére, rosszabb esetben e közösségbõl “nemzetként” csak és kizárólag a magyar állampolgárok közösségét kiragadni, a valóságot megcsonkító, magyarellenes intellektuális merénylet.
Bauer Tamás egyébként helyesen azonosította be a törvény mögöttes üzenetét, miszerint Magyarország hazája kíván lenni a határon túli magyarságnak is. Hogy eme üzenetet “puha irredentizmusként” jelentette fel a hazai és a külföldi közvélemény elõtt, az már õt s pártját minõsíti.
A parlamentben szintén Bauer Tamás volt az SZDSZ vezérszónoka. Az általa beterjesztett módosító indítványok a státustörvény nemzetpolitikai lényegét voltak hivatottak kilúgozni. S itt össze is foglalnám a jogszabály legfontosabb nemzetpolitikai erényeit. 
Megítélésem szerint a státustörvény legjelentõsebb vonatkozása az, hogy Trianon óta elõször teremt jogi viszonyt a határon kívül rekedt magyar közösségekhez tartozó egyének és a magyar állam között. (Ezért is tartom fontosnak a jogszabály státustörvénykénti említését: a törvény elsõsorban státust teremt a nemzet határon kívüli része számára. Hogy ezt kedvezményeken keresztül teszi, az egy másik, tulajdonképpen lényegtelen kérdés. Éppen ezért a jogszabály egyre terjedõ kedvezménytörvénykénti emlegetését üzenetében károsnak, hamisnak és rövidlátónak tekintem. Nem véletlen, hogy e megnevezés, akárcsak a vérforralóan gunyoros, lekezelõ és romboló szándékkal létrehozott “státusmagyar” kifejezés, a balliberális média terméke. Elég szomorú, hogy e manõvert át nem látó egyes jobboldali politikusok is használni kezdték.) 
Második szempontként említeném, hogy e jogviszony egy olyan keret, mely a továbbiakban a magyar nemzetpolitikai érdekek és a külsõ adottságok függvényében tetszõleges tartalommal tölthetõ fel. Szimbolikus jelentõsége és gyakorlati potencialitása felbecsülhetetlen. 
Végül de nem utolsósorban azt is megemlíteném, hogy a státustörvény bizonyos kedvezmények kilátásba helyezésével számottevõ, asszimilációt csökkentõ, sõt akár disszimilatív hatással is kecsegtet. 
Az SZDSZ javaslatai, (melyek éppenséggel az állam s az egyén közötti jogviszonyt vették célba s többek között magyar igazolvány ellen irányultak, illetve a kedvezmények többségének kiterjesztését célozták a Magyarországgal szomszédos államok összes polgárára) egyszerre szüntették volna meg mindazt, ami miatt a törvényt érdemes volt megfogalmazni: a nemzeti összetartozás igazolványban tárgyiasuló megjelenítését, a státusban rejlõ távlati potenciált s a disszimilációs hatásmechanizmust.

Az Orbán-Nastase egyezményrõl

Az Orbán-Nastase egyezmény kapcsán érdekes politikai fejleményeknek lehettünk tanúi. Az MSZP szembefordulva korábbi retorikájával, mely mindvégig a megegyezés szükségességére épült, agresszív és demagóg kampányba kezdett a választópolgárok biztonságigényére és az egyébként érthetõ módon kialakult románellenességére apellálva. Létrejött egy olyan sajátos helyzet, amikor az MSZP-t közel azonos módon bélyegzi meg Csurka István (aki Magyar Fórumos helyzetelemzésében rámutatott, hogy a balliberális média által sugallt kép alapján az lett volna természetes, ha a MIÉP ellenzi a megállapodást s az MSZP pedig üdvözli azt, holott a valós helyzet fordított) és Tamás Gáspár Miklós, aki az Élet és Irodalom hasábjain (persze a jobboldal elmarasztalását el nem mulasztva és nemegy vitatható, sõt tényeiben is hamis állítás mellett) leszögezi, hogy az MSZP “átlátszó választási okokból kampányba kezdett az Orbán-Nastase megállapodás ellen, amely irányában sovén, populista, demagóg (közelebbrõl bevándorló-ellenes, xenofób és etnicista) tartalmi állításait tekintve hamis. A szocialisták nem veszik tekintetbe, (…) hogy a külföldiek munkavállalására vonatkozó rendkívülien szigorú szabályok a státustörvénytõl függetlenül érvényben vannak, tehát a romániai (ezen belül az etnikailag román) munkaerõ tömeges betódulásának állítólagos veszedelme: papírtigris.” Szükségtelen mindehhez bármit is hozzáfûzni, azon kívül, hogy az Orbán-Nastase egyezményt nemcsak az MSZP támadta, hanem más hangsúlyokkal ugyan, de a TGM-hez értelemszerûen közelebb álló SZDSZ is. 
Tulajdonképpen ebben a kampányban üt vissza nagyon keményen a Kádár-Aczéli évtizedes öntudatpusztítás, tételesen az, hogy nemzetellenes és/vagy nemzetsemleges erõk fontos pozíciót töltenek be magyar közéletben. Vannak olyan helyzetek, amikor a nemzeti szolidaritásnak mûködni kellene minden egyéb szempontot megelõzõen. Ez egészséges ösztönnel rendelkezõ nemzetek esetében tökéletesen bejáratott mechanizmus.  Az õ esetükben létezik egy olyan közös értékalap, mely lehetségessé teszi, hogy az egyébként egymással szembenálló erõk e közösként tisztelt értékek és érdekek érvényesülése végett bizonyos kérdéseket ne használjanak politikai tõkefelhalmozásra, egyszerûbben fogalmazva bizonyos kérdések kerüljenek ki lehetséges kampánytémák közül. Ilyen magyar „együttmûködésnek” illett volna mûködni a horvát fegyvereladási ügyben, amivel kapcsolatban így utólag visszatekintve sincs szégyellnivalója az Antall kormánynak (annál inkább az esetbõl belpolitikai botrányt kavaró ellenzéknek), de ide kellene tartozzon általában mindaz, amit nemzetpolitika címszó alatt szoktunk emlegetni: a magyar öntudati reneszánsz, a határon túli magyarság megtartása, önállósodási törekvéseinek támogatása és bizony hosszútávon az esetleg megvalósuló tényleges magyar integráció lehetõségének fel nem adása. (Erre egyébként nem más, mint a jobboldalinak aligha nevezhetõ Méray Tibor figyelmeztette a Horn-Kuncze kormányt a Népszabadság hasábjain a békés határmódosítás lehetõségét is kizáró alapszerzõdések megkötése elõtt.) S ilyen hallgatólagos nemzeti egyetértésnek kellett volna mûködni az Orbán-Nastase egyezség ügyében is. Hogy ne kényszerítsék rá a kormányt, hogy kimondjon olyan dolgokat, melyek kiválthatják a román fél dacreakcióját s ezzel veszélybe sodorják az egyezménytõl remélhetõ politikai hasznot. (Sokféle mítosz kering a zseniális román diplomáciáról, annak tudatos és következetes érdekérvényesítésérõl s kevesen látják, mennyire érzelemorientált sok esetben a román politikum. Hogy mást ne mondjak, Románia abban lett volna érdekelt, hogy Szerbiához hasonlóan ne csináljon problémát a státustörvénybõl, melynek disszimilatív hatását úgysem tudja megakadályozni, hanem profitáljon minél többet abból, hogy mind az erdélyi magyarság érdekképviselete, mind pedig a magyar diplomácia alapvetõen együttmûködés-centrikus, konfliktuskerülõ politikát folytat román viszonylatban.) Az egyezség nyilvánvaló célja az volt, hogy a magyar kormány idõt nyerjen, hogy a törvényt alkalmazó romániai struktúrák viszonylag békés körülmények között kiépülhessenek, hogy minél rövidebb idõ alatt minél többen juthassanak magyar igazolványhoz. Az MSZP ágálása - miként azt az egyre ingerültebb román reakciók jelzik - épp e cél megvalósulását sodorja veszélybe. 

Az Orbán-Nastase egyezség és a magyar-román alapszerzõdés

Horn Gyula az Orbán-Nastase egyezség kapcsán képes volt felemlegetni a magyar-román alapszerzõdés ügyét s konkrétan azt, hogy akkor õt s kormányát a mai “egyezkedõk” “nemzetárulással” vádolták. Horn Gyula könnyedén megfeledkezik három alapvetõ különbségrõl.
Az elsõ, hogy 1996 szeptemberében nem volt olyan szempont, mely indokolttá tette volna a dokumentum mielõbbi aláírását. Sõt, akkor kifejezetten bölcsebb lett volna megvárni az 1996-os román választások eredményeit, s az újonnan megalakult kormánnyal új tárgyalásokat indítani. Ezzel szemben most szimbolikus szempontból fontos volt, hogy a státustörvény a tervezett idõpontban, 2002. január 1-én minél zökkenõmentesebben lépjen hatályba. 
Az alapszerzõdés tartalma magyar szempontból sokkal kedvezõtlenebb volt, mint az a két látszatengedmény, amit most Orbán a román fél számára biztosított. (A munkavállalásról már esett szó, a másik kérdés, a hozzátartozói igazolványok biztosítása a vegyes házasságok román házasfele számára nyilvánvaló módon a románság irányban tett gesztus volt. Ha erre a román fél nem tart igényt, azért aligha kell a magyarságnak bánkódni. Bánkódjon Mészáros Tamás, aki a 168 óra hasábjain azt fejtegeti, hogy ezzel a törvény megalázza a vegyes házasságban élõket s hogy “ezt a korlátozást semmiképpen sem lett volna szabad elfogadni”.) Akkor részint olyan alapvetõ kérdések, mint a magyar felsõoktatás és az egyházi javak visszaszolgáltatása nem kerültek bele a dokumentumba, belekerült viszont az a lábjegyzet, mely szerint az 1201-es Európa Tanácsi ajánlás nem szolgálhat alapul a kollektív jogok s az autonómiatörekvések számára. Vagyis az alapszerzõdés szintjén ütötte ki a két kormány konszenzusa az erdélyi magyarság mindmáig érvényben levõ politikai programjának két elvi alappillérét.
Utoljára hagytam a legfontosabb szempontot. A rendszerváltás óta a magyar politikai életben a szólamok szintjén konszenzus van atekintetben, hogy nem döntenek a határon túli magyar közösségek ügyében azok feje fölött, az õket képviselõ szervezetek beleegyezése nélkül. Ezt az elvet a Hornék által összehívott magyar-magyar csúcs zárónyilatkozata is rögzítette. A magyar-román alapszerzõdés viszont igencsak beleütközött ebbe az elvbe. Az RMDSZ határozottan ellenezte az alapszerzõdés megkötését abban formában, amelyben végül is azt aláírták. Sõt, nemcsak az RMDSZ, hanem az összes Kárpát medencei magyar szervezet elítélte a Horn -Kuncze kormány ezen lépését. Errõl szólt tulajdonképpen az 1996-os pápai magyar-magyar csúcs, de ezzel foglalkozott az Erdélyi Napló “pactum ante portas” címû száma is. Az Orbán-Nastase egyezséget ezzel szemben az RMDSZ nemcsak támogatta, hanem kifejezetten sürgette, katalizálta, sõt létrehozásában is tevékenyen részt vett. S az RMDSZ alatt ezúttal nemcsak annak vezetése értendõ, hanem a politikai kérdésekben igen ritkán egységes teljes Szövetség. Sõt, miként a múlt hónapban lezajlott találkozó igazolta, ma ismét a Kárpát medencei magyar szervezetek konszenzusa áll szemben a nemzetellenes baloldallal, akárcsak 1996-ban a magyar román alapszerzõdés idején. Ez az egyetlen valós egybeesés a két dokumentum kapcsán. 

Összegzés

A státustörvény a rendszerváltás utáni magyar nemzetpolitika legfontosabb dokumentuma, mely az addigiakhoz képest minõségileg más, magasabb szintet jelent a magyar-magyar viszonyrendszerben. Státuszt biztosít az eddig turistaként kezelt határon túli magyarságnak az anyaországban, s mind a bal-, mind a jobboldal markáns képviselõi által azonos módon dekódolt (csak legfeljebb másként értékelt) üzenete az, hogy Magyarország hazája a határon kívül élõ magyarságnak is. Ennek megfelelõ volt a fogadtatása s utóélete is: a magyar politikum következetesen nemzetellenes pártja, az SZDSZ a kezdet kezdetétõl ellenezte, míg önmagát szociáldemokrata néppártként eladni igyekvõ MSZP nem akart lemondani a nemzet érdeke iránt nem közömbös választókról, ezért a törvényt megszavazta, de mihelyt remény mutatkozott arra, hogy e törvény kapcsán politikai tõkére tehessen szert a választási kampányban, szembefordult vele és ma lényegében a jogszabály alkalmazásának felfüggesztését kéri.
A státusztörvénytõl remélt nemzetpolitikai hatásrendszer optimális kihasználása nem független a magyar belpolitika hullámzásától. Egy megújult és letisztult jobboldali (kormány)koalíció gyõzelme esetén a törvényben rejlõ magyarságmegtartó potencialitás nagyságrenddel nagyobb mértékben válhat valósággá. Baloldali gyõzelem esetén a jogszabály jelenlegi formájában való alkalmazása is veszélybe kerülhet.

Irodalom
2001. évi LXII. törvény a szomszédos államokban élõ magyarokról, (Olvasható többek között a Határon Túli Magyarok Hivatalának honlapján (www.htmh.hu))
Kántor Zoltán: A státustörvény: nemzetpolitika vagy a kisebbségvédelem új megközelítése, Magyar Kisebbség, 2002/1
Borbély Imre: “Ki tudja meddig? A magyar állampolgárság alanyi jogként való kiterjesztésérõl”, Szabadság, 1998. május 20.
Harrach Gábor: Különleges státus és nemzetgyarapodás. Demográfiai tendenciák és anyaországi szerep, Magyar Kisebbség, 1999/2-3
Benyhe István: Kettõs állampolgárság a Kárpát medencében? Uo.
Borbély Imre: vagy kontra. A magyar állampolgárság alanyi jogának kiterjesztése minden magyarra, Uo.
Szentimrei Krisztina: A határon túli magyarok külhoni állampolgársága, mint nemzetstratégiai célkitûzés, Kapu, 2000/1
Szentimrei Krisztina: Magyar integráció, Kapu, 2000/4
Szentimrei Krisztina: Külhoni állampolgárság, Erdélyi Magyarság, 2000/3
Borbély Imre. Külhoni magyarok - Egy nemzetpolitikai szükségmegoldás, Magyar Demokrata, 2000/37-38-39-40
Gabriel Andreescu: A határon túli magyarokról szóló törvény, Provincia, 2001/5
Molnár Gusztáv: A státustörvény és az erdélyi kontextus, Uo.
Kántor Zoltán: A státustörvény és a magyar nemzetpolitika, Uo.
Tamás Gáspár Miklós: A magyar külpolitika csõdje, Népszabadság, 2001. június 30.
Borbély Zsolt Attila: A státustörvény, mint a magyar (re)integráció eszköze, Provincia, 2001/5
Borbély Zsolt Attila: A józan ész kapitulációja - a román politikum és a státustörvény, Kapu, 2001/8
Borbély Imre: Szerzõdéses magyar nemzet, szerzõdéses magyar nemzetszerkezet, In.: Bodó Barna (szerk.): Romániai magyar  évkönyv, 2001
Salat Levente: Erdély státusa, Élet és Irodalom, 2001/46
Szilágyi N. Sándor: Módosító javaslat a státustörvényhez, Élet és Irodalom, 2001/47
Sz.Nagy Csaba:  A státustörvény és környéke, Élet és Irodalom, 2001/48
Törzsök Erika: Látványpolitika, Élet és Irodalom, 2001/50
Húshegyi Gábor: Gyarmatok és alattvalók törvénye, Élet és Irodalom, 2001/49
Márványi Péter: A remény rabjai, Élet és Irodalom, 2002/1
Papp László Tamás: Puha irredentizmus, Élet és Irodalom, 2002/1
Pápaffy Endre: A státustörvény színe és fonákja, Kapu, 2002/1
Tamás Gáspár Miklós: A státustörvény bukása, Élet és Irodalom, 2002/2
Végel László: Bizalomerõsítõ válságtörvény, Élet és Irodalom, 2002/2
Nagy Boldizsár: A szándékbuborék, Élet és Irodalom, 2002/4 
Borbély Zsolt Attila: Túl Trianonon, Magyar Demokrata, 2002/4-5
Egry Gábor: Státustörvény, Élet és Irodalom , 2002/7