Epilog
- Nej, skrek Roger, men det var för sent. Fogger hade redan ryckt ner spaken och stod och skakade av
spänning, ett lurigt leende fortplantade sig långsamt över hans breda nylle. Vad flinar du åt din satans…
undrade Olf yrvaket, med en präktig äggmacka i näven, längre än så kom han aldrig, för just då rasade världen samman.

Kapitel 1  - Ett festligt möte -
- Roger Ray, rymdspion av tredje graden förmodar jag?
Den lille mannen med det onaturligt stora huvudet gick osäkert fram till Roger och utförde den Galaktiska hälsningsceremonin. Roger drog lite på munnen, han hade alltid ansett att hälsningsceremonin påminde mer om någon som råkat ut för ett svårartat krampanfall med som ändå till varje pris skulle framföra dom trassligaste bitarna ur Tjajkovskijs ”Svansjön”, än som ett korrekt sätt att visa respekt och vördnad. 
Han nöjde sig med att trycka den lille mannens hand, han klämde i lite extra bara för att se vad som skulle hända, han blev nöjd med reaktionen.
- Ni har sänt efter mig, sa Roger rastlöst, han hade aldrig varit mycket för utdragna artighetsbedyrelser.
- Ja det stämmer herr Ray, svarade den lille mannen upphetsat. Mitt namn är Eywind Bokkulatorius, överprofessor av den bruna läran*. Kan jag erbjuda dig något, kaffe, the kanske en skål ångande blutch**?
Roger hade aldrig varit särskilt förtjust i varken kaffe eller the, men när det bjöds på blutch tackade han sällan nej.
- Varsågod, en skål upphettad blutch, sa Eywind och log osäkert, han stack ner ett långt pekfinger i skålen för att försäkra sig om att blutchen höll rätt temperatur.
Roger tog skålen och slängde högljutt sig den ångande sörjan. Eywind stod en bit ifrån och såg lite äcklad ut. Roger slickade sig om munnen och smackade nöjt med tungan. Efter en stunds pinsam tystnad tog Roger slutligen till orda.
- Vad vill ni att jag ska göra för er?
Eywind såg lite nervös ut, en svettpärla bildades och gled långsamt ned från hans panna.
- Det är ett mycket hemligt och farligt uppdrag, sa Eywind när svettdroppen precis passerat mungipan.
- Jag förstår, och varför har du valt just mig till detta uppdrag? frågade Roger.
Eywind tog fram ett par blänkande hypermojokror*** och såg väldigt allvarlig ut. 
- Sätt på dig dem, sa han, och gjorde hypermojokrorna klara för användning.
Roger satte sig lugnt i en fåtölj av blå hårdplast, en sån där pjäs som är kul att titta på men som man absolut inte vill ha ens i närheten av sitt vardagsrum, och började skruva, spänna och haka fast hypermojokrorna vid sina skinande lårhöga latexstövlar. 

- Nu ska jag visa dig varför just du är vald till detta uppdrag, sa Eywind och harklade sig.
Han ledde med sig Roger genom det virrvarr av korridorer, laboratorier och sanitetsanläggningar som utgjorde rymdstationen där dom befann sig. Stationen ifråga tjänstgjorde nuförtiden även som högkvarter för professorerna av den bruna läran. Deras tidigare högkvarter hade under mystiska omständigheter helt försvunnit från den bergstopp där det orubbligt hade stått i årtusenden. Ingen hade någon förklaring men en populär teori var att det hade något att göra med en tennisboll, en abnormt fet guldfisk och ett stift läppcerat med ett bästföredatum som låg otaliga mansåldrar tillbaka i tiden.

* Den bruna läran = Läran om intimhygien, i enlighet med det galaktiska rådets beslut att färgkoda alla medicinska och vetenskapliga inriktningar. Systemet verkade praktiskt till en början, men började senare spåra ur och bara göra saker mer förvirrande .

** Blutch = en gråblå substans som tillverkas genom att blanda träskvatten från planeten X9-36 med två deciliter filmjölk och det malda tarmsystemet från en bottenlevande fisk av lämplig storlek. Anses av många som det bästa sättet att komma igång på morgonen, förutsatt att man är beredd att lida av sura uppstötningar och en andedräkt som påminner om just träskvatten resten av dagen.

*** Hypermojokror = ett sorts skoskydd helt tillverkat i oförstörbar plast, speciellt utformat för att hålla rymddamm borta från den ultrakänsliga utrustningen som används av professorerna av den bruna läran. 

- Driver du med mig gubbe, vi måste ha gått kilometervis, utbrast Roger irriterat efter att ha blivit ledd runt i närmare en halvtimme genom identiska korridorer. 
- Tålamod herr Ray, svarade Eywind besvärat och skruvade på sig. 
Dom passerade nu ett långt panoramafönster. Roger bestämde sig för att göra det bästa av situationen och passade på att stanna och beundra utsikten. Långt där nere kunde han se soluppgångarna över planeten under honom, först kikade en liten sol blygt upp över horisonten, dess trevande strålar smidde omsorgsfullt ett glittrande pärlsmycke som spred sig över oceanerna, inom loppet av några minuter tittade ännu en sol försynt fram och nu var prakten total.
Nu förstod Roger vad som måste menas med uttrycket "balsam för själen". 
Mitt i allt njutande hördes ett ihärdigt oljud, det var Eywind som hade tröttnat på skådespelet och likt ett kissnödigt barn stod han där trampandes och stampandes.
- Vi har inte all tid i universum på oss, översten väntar på er herr Ray! Sa Eywind irriterat och torkade bort svetten som hade framkallats av all stampning och trampning.
Roger förstod att det måste vara ett riktigt farligt uppdrag eftersom översten aldrig lät någon träffa honom om det inte var en krissituation, någonting väldigt viktigt som behövdes göras eller vad som helst som hade med frukostflingor att göra. Han var nämligen barnsligt förtjust i allt som rörde just frukostflingor. Flera av universums skarpaste psykologer hade enats om att det antagligen kunde spåras tillbaka till något tidigt barndomsminne som hade etsat sig fast i hans undermedvetna. Men eftersom det inte störde hans åtagande som överste av den bruna läran speciellt mycket var det ingen som hade något att invända mot hans hobby, eller besatthet som vissa föredrog att kalla det.
Efter ännu en halvtimmes promenad så kom de till ett stort valv som var förseglat med en gigantisk plåtdörr.
- Är det här vi ska in? frågade Roger och häpnades över den stora solida metalldörren. Hans tankar flöt iväg och han började fundera på hur denna dörr var konstruerad och vad den var konstruerad för.
Tankarna avbröts hastigt av Eywinds darrande stämma.
- Nej men det är inte långt kvar nu, vi ska bara bort bakom kröken och sen till vänster över hängbron och rakt fram tills vi kommer till Xaros trädgård där skall vi möta översten.
Roger nickade och gick i rask takt vidare med Eywind inte mindre än fem meter framför sig.
Nu började det lukta grönska, det kan inte vara långt kvar nu, tänkte Roger.
Precis när de passerat hängbron kom de fram till en luftsluss och Roger skruvade, vred, tryckte, drog och skrapade av sig sina hypermojokror för de inte var tillåtna i trädgården eftersom de alstrar små mängder rymdjahner* vilket inte är en vinnande kombination ihop med Gulch-växterna** som producerar syre till hela rymdstationen. Det tog Roger en bra stund att avlägsna alla bitar av hypermojokrorna från stövlarna, och eftersom han märkte hur uppenbart stressad Eywind var tog han lite extra tid på sig. Han hade alltid haft en viss fallenhet för det där med sociala experiment, och tog ofta tillfället i akt att studera hur olika varelser reagerade på hans tilltag.
Eywind drog fram sin redan genomblöta näsduk och baddade den enorma panna han hade ärvt från sitt släkte. Han visste mycket väl hur mycket översten avskydde allt som involverade någon form av väntan.
- Snälla herr Ray vi måste faktiskt röra på oss, låt mig hjälpa er med dom där.
- Jaja, jag är klar nu, lugna ner dig några mjock***, kluckade Roger, utan minsta ansträngning att dölja sin förtjusning över att den lille mannen uppenbarligen stod på randen av ett nervöst sammanbrott.
- Fort nu den här vägen.  

* Rymdjahner = små encelliga djur som på något mystiskt sätt materialiseras från ingenstans då oförstörbar plast utsätts för minsta tänkbara lilla friktion. Flera forskare har tappat förståndet av att dom grunnat för mycket över rymdjahnernas till synes omöjliga existens, så därför har den moderna vetenskapen valt att bara acceptera fenomenet och inte gå in på detaljer.

** Gulch-växt = en växtart som genom ett avancerat lungsystem producerar syre, växten påträffades för första gången på planeten Tellus när man försökte sanera bort det radioaktiva avfall som spridit sig till följd av att civilisationen där hastigt och lustigt gått under.

*** Mjock = måttenhet från Rogers hemplanet, motsvarar på pricken ett hekto.

Efter det att Eywind omsorgsfullt hade trixat och fixat med en panel som vänligt sugit ut all luft ur slussen och på så sett nära kvävt dom båda, stapplade dom ut i den stora trädgården.
- Bra jobbat stolle, flämtade Roger och gav Eywind ett vänligt slag i ryggen.
- Ni får ursäkta herrn, beklagade sig Eywind, jag har varit på vaktmästaren i veckovis för att få honom att fixa luftslussen. Tanken är att luften ska bytas ut inte att vi ska förslutas i ett vakuum, det är så svårt att få tag på duglig personal, som dessutom är laglig numera. Men fort nu översten väntar.

Stationens lunga var mycket större än vad Roger någonsin hade kunnat drömma om, och han kunde drömma om det mesta. Dom befann sig nu mitt i en svindlande stor kupol som bredde ut sig runt omkring dom, Roger hade aldrig känt sig så liten förut, men det bekymrade honom inte nämnvärt. På tillsynes varje ledig fläck bredde en präktig Gulch-växt ut sina blad och dess blottade lunga fräste, frustade och spottade ut kaskader av limefärgat slem, som med ett resolut plaskande slog i marken. Det hela fick Roger att tappa aptiten, men eftersom han inte var speciellt hungrig funderade han inte mer över det. Eywind ledde Roger längs en flitigt upptrampad stig.
- Där framme ligger överstens bungalow, vi måste verkligen öka takten herr Ray

Överstens bungalow liknade ingenting Roger hade sett innan. Arkitekten hade uppenbarligen gjort sitt absolut yttersta för att den skulle se respektingivande och pampig ut, men även lite ”laid back”, likt en strandvilla man kan förvänta sig att hitta på den tropiska mysplaneten Casualus2k. Den samme hade verkligen misslyckats fatalt med sin vision. Villan såg mer ut som en jättelik skev skolåda som någon strött lite julpynt över. Det var det odiskutabelt fulaste huset Roger någonsin skådat. Det faktum att fasaden var missfärgad av gulchslem förhöjde inte direkt intrycket.
- Den här vägen herr Ray, Eywind kilade i förväg och torkade kvickt bort lite slem från dörrhandtaget med rockärmen.
Eywind ledde Roger genom några stora rum, här inne hade inredaren lyckats bättre än sin husritande kollega. Pampiga länstolar varvades med bastmattor och märkliga djurhudar. Mängder av byster, uthuggna i kolsvart marmor, föreställandes diverse sköna lirare kantade de breda korridorerna. 
Här och var hängde inbjudande hängmattor från taket och om man lyssnade noga kunde man i bakgrunden höra en medryckande funkmix som smög sig ut i husets högtalarsystem på order från den centrala musikdatorn i källaren. 
Inredaren hade verkligen tagit fasta på blandningen mellan respektingivande och löst och ledigt, men så var han också en av dom mest anlitade i hela galaxen, och hans arvode därefter. 
Eywind stannade till vid en av alla datorterminaler som stack ut ur väggarna. 
- Jag ska bara se var översten befinner sig, sa han och knattrade frenetiskt på det lilla tangentbordet. Det verkade inte vara helt lätt att logga in på husets nätverk, för att identifiera sig inför den tjuriga huvuddatorn var Eywind tvungen att blåsa i ett litet rör, jogga på ett litet rullband samt lämna ett rätt så ansenligt avföringsprov. 
- Algarisk dunderlök nu igen, suckade datorn metalliskt när Eywind blåste i röret, sedan petade den håglöst i avföringsprovet med en hydraulisk arm. 
- Du borde verkligen äta mer fibrer vet du, det här ser ju inte så roligt ut.
- Jaja, sätt lite fart på kretsarna nu va, fräste Eywind stressat.   
Efter det att datorn försäkrat sig om att Eywind var reko gick den motvilligt med på att låta honom koppla upp sig.
- Ok, lyssna nu herr Ray, gå rakt fram och ta sen tredje dörren till vänster. Jag är rädd att jag måste stanna här och snygga upp lite, sa han och nickade mot avföringsfläcken på mattan som datorn hade smetat dit i sin frustration över att inte få avvisa dom.
- Och snälla herr Ray, jag kan inte understryka vikten av att ni nu skyndar er för allt vad tygen håller.
- Nemas problemas, svarade Roger lugnt och lunkade iväg.
Tredje dörren till vänster verkade vara husets kök, där hängde i alla fall en skylt med texten ”Smaklig spis”. Roger knackade försiktigt på dörren.
- Det var sannerligen på tiden, hörde han en gäll stämma svara aningen irriterat.

Roger steg in. Det var ett stort modernt kök helt i brunt kakel och rostfritt stål, med stora datorskärmar infällda i väggarna, som blinkade med diagram och molekylärföreningar. Dom detaljstuderade stekytan på fiskpinnarna och övervakade köttets temperatur samtidigt som dom programmerade diskroboten att snygga upp efter gårdagens brakmiddag.
Vid ett av borden satt en liten och kort, men mycket tjock man med pannlampa iklädd rutig morgonrock och sorterade in frukostflingor i en pärm med hjälp av en liten pincett. Han hade yvigt rött hår som spretade åt alla möjliga, och omöjliga håll. Det stora skägget hade samma status. Roger tyckte att det såg ut som att mannen var bredare än vad han var lång, och det stämde nog ganska bra.
- Jag har väntat på dig rymdspion, muttrade översten surt, utan att slita blicken från pärmen med flingorna.
- Ja, det var den där klåparen som ni skickade att möta mig som… 
- Jo det är så svårt att få tag på duglig personal som dessutom är laglig numera, avbröt översten. Jag ska ta itu med honom senare. Nog med kallprat, följ med här så ska jag visa varför vi har kallat hit just dig. 
Dom gick ut från köket och upp för en mycket pampig trappa, vars huvudsakliga uppgift var att se just pampig ut, och det lyckades den väldigt bra med. 
Översten ledde Roger genom otalliga gångar trappor och rum. Han började känna sig trött på att behandlas som ett får. Bara bli runtvallad utan att ha en aning om vart dom skulle eller vad som skulle hända. Han bestämde sig återigen för att köra det bästa av situationen och koncentrerade sig på att inte nudda nåt vitt på den svart- och vitrutiga heltäckningsmattan. Han klarade det nästan hela vägen sånär som på ett litet snedsteg på slutet, han muttrade missnöjt och funderade på om han kanske skulle gå tillbaka och göra om allt från början. Efter moget övervägande kom han fram till att det nog var bäst att låta bli, även fast det skulle vara intressant att studera överstens reaktion.
Dom stannade till sist utanför en stor prålig trädörr som hade hela händelseförloppet av det stora slaget vid Z-Beta-Cinqus inkarvat i sig. Översten gick fram till terminalen bredvid dörren, blåste i röret, joggade lite på rullbandet och placerade tillsist omsorgsfullt en liten burk avföring under den hydrauliska armen.
Det brummade svagt när datorn började analysera all data.
- Ja titta sir, nu ser det mycket bättre ut, surrade datorn upprymt medan den grävde runt i burken. 
- Det hjälpte att äta lite mer fibrer, fast fin konsistens och fina värden i övrigt. Din kropp tar hand om födan mycket bättre nu än för en vecka sedan. Den tillgodogör sig näringen på ypperligt sätt, som taget ur läroboken.
- Tack! Jo jag har känt mig mycket bättre i kistan på sistone, svarade översten smickrat.
- Glöm inte att fortsätta med att äta rejält med fibrer sir, ropade datorn efter dom när dom gick in genom dörren. Det var en mycket missförstådd dator, den hade aldrig haft mycket till övers för människor, men med översten var det annorlunda, den riktigt njöt ut i varje krets av att få ge honom goda tips och råd, öppna en dörr eller spela ett parti fia med knuff. 
Dom befann sig nu mitt i vad som närmast skulle kunna liknas vid en biosalong, men till skillnad från en vanlig biosalong så stod det bara två röda velourklädda fåtöljer i mitten av salongen och en gigantisk holografisk projektor ett par meter framför dem. 
- Gör det bekvämt för dig rymdspion, det här kan ta ett tag, sa översten, nu på lite bättre humör efter datorns beröm, och drog snitsigt fram en liten rosa dosa ur morgonrockens högra ficka. Han tryckte på en knapp och den holografiska projektorn blixtrade igång sedan klappade han med händerna och lamporna dimmades ner och en mysig stämning inträdde i det stora men annars så sterila rummet.
Roger satte sig ner och sjönk ihop en aning i sin fåtölj.
- Nå Rymdspion, har är allt glasklart rörande ditt uppdrag? Om det råder några som helst oklarheter så måste du ta upp dom nu, sa översten och tittade lite strängt på Roger som precis vaknat.
- Nej då svarade Roger yrvaket och förstod inte riktigt varför han var där han var.
- Så allt är glasklart? Frågade översten.
- Ja det blir jättebra sa Roger irriterat medans han vände å vred sig tills han hamnade i fosterställning och fortsatte sova.
- Så bra, då kan jag lita på att du klarar av det här sa översten lättad och reste sig och gick ut genom samma dörr de hade gått in genom ett antal timmar tidigare.

Kapitel 2 - Ett uppdrag utan dess like -

- Det är dax att vakna nu, skrek en hembot* med sin metalliska stämma.
Roger flög upp ur sängen som någon vänligt nog hade tagit honom till under nattens timmar, han grubblade en aning över vem som kunde ha varit så hjälpsam. Någon hade tagit av honom hans uniform och smort in honom med diverse mjukgörande krämer och aromatiska oljor. Han doftade svagt av lavendel.
- Mmm, vilket trevligt initiativ, tänkte han och luktade på sina armar.
 Roger hann inte njuta länge innan hemboten hade krängt på honom hans byxor. Plötsligt fick den nåt maniskt i den annars så kalla och livlösa blicken.
- Tvätta!
Roboten slutade genast att klä honom och försökte istället slita ner byxorna till knäna på honom, där stannade de inte länge innan dom välspända hängslena raskt drog upp dem mot hakan igen och Roger fick sig en rejäl käftsmäll och blev en aning förvånad. Han tittade på hemboten som med monoton röst upprepade ordet "tvätta" och famlade efter hängslespännena. Den hade kanske rätt, för Rogers byxor var täckta av gulchklegg från den långa strapatsen genom Xaros trädgårdar. Dock var det torrt eftersom syran hade oxiderat och lämnat efter sig koagulerat grönbrunt pigment. När han knäppt upp hängslena och tagit av sig byxorna igen tog hemboten plagget och börjar bearbeta det med omsorg.
Ett par minuter senare var Roboten färdig och frågade Roger om han vill ha dem med pressveck.
- Ja varför inte, sa Roger. Det kunde vara intressant, han hade aldrig varit så mycket för det där med pressveck men han hade alltid varit en ivrig förespråkare av det gamla talesättet ”variation är en skön grej”.
Hemboten började ånga och vissla lite förnöjsamt samtidigt som en angenäm doft av sköljmedel spred sig i det lilla rummet.
-Mmm persika, tänkte Roger och tog ett djupt andetag så att han kunde insupa varje doftpartikel.
Hemboten stötte upp bubblor genom en liten ventil på huvudet och överräckte högtidligt, inte helt utan stolthet över att ha gjort ett gott dagsverke, dom varma, nytvättade och pressvecksförsedda byxorna till honom. 
Roger höjde på ögonbrynet så det nästan nuddade hårfästet, det låg någonting i fickan.
Han fiskade fram en liten gul papperslapp ur fickan. Tvätten hade inte behandlat den lilla lappen speciellt skonsamt, den var både blöt och skrynklig. Det stod nåt skrivet på den. Roger fick anstränga sig för att kunna läsa eftersom skriften inte längre var så tydlig som den en gång varit.
Han lyckades tyda orden ”Zephnyx 12” , ”Bowldadash” och någonting som såg ut som ”Dvärgbeckasin”.
Dom första två orden hade Roger inga problem att förstå, ”Zephnyx 12” var en flådig restaurang som huvudsakligen serverade alldeles för små portioner upplagda på små fat till ett alldeles för högt pris och ”Bowldadash” var namnet på den tredje månen som cirkulerade runt gasjätten ”Farfars fitta”.
- Dvärgbeckasin? Han uttalade ordet tyst för sig själv och tänkte febrilt. Han hoppades att det hade någonting med frågesport på TV att göra, han hade alltid varit svag för sådana program.